Milutin Ivković

jovan Ivković (Beograd, 3. mart 1906 — Jajinci, 25. maj 1943) je bio jugoslovenski fudbaler i lekar.

Biografija
Njegov otac Jovan Ivković, bio je oficir kraljeve vojske, a majka Mila, najstarija ćerka slavnog vojvode Radomira Putnika. Najranije detinjstvo proveo je u Nišu i Kragujevcu, gradovima u kojima je službovao njegov otac, uz tri sestre i dva mlađa brata. Porodica nije bila tako imućna zbog ranog penzionisanja pukovnika Jovana Ivkovića. Iako nosilac Karađorđeve zvezde i Legije časti, zbog izvesnih neslaganja sa kraljem Aleksandrom, otac Jovan je penzionisan 1921. godine, u 45. godini života. Da bi prehranio mnogobrojnu porodicu i iškolovao svoju decu, bio je prinuđen da radi kao činovnik u Savezu srpskih zemljoradničkih zadruga.

Milutin Ivković je od početka pokazivao osobine i mentalno i fizički vrlo zdravog deteta. Važio je za vrednog i radnog dečaka koji se vrlo rano uhvatio u koštac sa životom i porodičnim problemima. Bio je velika pomoć roditeljima; bio je predvodnik mlađe braće i sestara. Pravdoljubivost i ponositost mu je od početka bila jedna od glavnih osobina. Vaspitavan je u rodoljubivoj porodici, tako da je već tokom Prvog svetskog rata, iako mali, pružao otpor neprijatelju na svoj način. Na času pevanja, kada je morala da se peva austrougarska himna, demonstrativno je pevao himnu "Bože pravde" i bivao zbog toga kažnjen. Za vreme okupacije, učestvovao je sa drugovima u skidanju telegrafskih i električnih žica u ulici Miloša Velikog. Na kraju rata 1918. godine, oduševljen pobedom, samoinicijativno je poveo mlađu braću, od devet i šest godina, u susret oslobodiocima Beograda i sa njima ušao u grad. Imao je tada samo dvanaest godina.

Počeo je da igra fudbal veoma rano, odmah po završetku rata. Prvi klub mu je bio maleni "Obilić“, a zatim je počeo da igra u omladinskoj ekipi beogradske Jugoslavije. Veoma brzo je postao prvotimac i za svoj klub je od 1922. do 1929. odigrao 235 utakmica. Pred kraj karijere je prešao u BASK. Za reprezentaciju Beograda je odigrao 42 utakmice, jednu manje od rekordera Moše Marjanovića. Odigrao je i dve utakmice za B reprezentaciju.

Od 1925. do 1934. godine odigrao je 40 utakmica za reprezentaciju Jugoslavije, sa kojom je učestvovao na Devetim Olimpijskim igrama u Amsterdamu, 1928. i na Jedanaestim Olimpijskim igrama u Berlinu 1936. godine. Učestvovao je i na Svetskom prvenstvu 1930. u Montevideu. Debitovao je 28. oktobra 1925. u prijateljskoj utakmici protiv Čehoslovačke (0-7) u Pragu, a poslednju utakmicu u dresu nacionalnog tima odigrao je 16. decembra 1934. protiv Francuske (2-3) u Parizu.

Najznačajnije utakmice u njegovoj fudbalskoj karijeri bile su odigrane na Prvom svetskom fudbalskom prvenstvu u Urugvaju 1930. godine. Bio je jedan od dvadesetorice veličanstvenih koji su doneli svojoj zemlji bronzanu medalju i upisali se zlatnim slovima u istoriju našeg fudbala. Tada je odigrao i utakmicu svog života protiv Brazila, koji je pored Urugvaja i Argentine, važio za velikog favorita. Profesor dr Mihajlo Andrejević, vođa puta našeg tima, mnogo kasnije je zapisao: „Mislim da nikada više u mom sportskom životu nisam video tako uspešnu odbranu, kao što je bila ova naša u Montevideu u igri sa Brazilcima, iako sam i do tada, a i kasnije gledao mnoge naše dobre utakmice i u našoj zemlji i inostranstvu. Dominacija brazilskih igrača na ovoj utakmici bila je velika, ali je bio veliki i veličanstven otpor naše odbrane“.

Diplomirao je na Medicinskom fakultetu u Beogradu 1934. godine, i posle odsluženja vojnog roka otvorio je svoju ordinaciju u Knez Mihailovoj 5 gde je radio kao lekar dermatolog[1]. Na inicijativu Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ) bio je jedan od organizatora bojkota Olimpijskih igara u Berlinu 1936. godine. Bio je i glavni urednik časopisa „Mladost“, koji je takođe pokrenut na inicijativu SKOJ-a. Na tom mestu je bio od juna 1938. pa sve dok vlasti Kraljevine Jugoslavije nisu zabranile taj časopis.

Posle okupacije Jugoslavije, 1941. godine, sarađivao je sa narodnooslobodilačkim pokretom. Zbog svoje povezanosti sa radničkim pokretom i Komunističkom partijom više puta je hapšen i proganjan. Na fudbalskom terenu se poslednji put pojavio 6. maja 1943, na molbu svojih drugova, prilikom proslave 40 godina postojanja BASK-a. Nedugo posle toga, 24. maja 1943. u 23:45 je uhapšen od strane Gestapoa i zatvoren u logor na Banjici. Streljan je narednog jutra u Jajincima zbog „komunističke delatnosti“.

Logoraš, očevidac njegovog odvođenja na gubilište, Dragoslav Rakonjac, opisao je poslednje trenutke dr Milutina Ivkovića. Prilikom uvođenja u kamion, ruku vezanih žicom, poluodeven, prilikom prolaska pored omraženog šefa beogradske policije Vujkovića, pljunuo ga je u lice i bosom nogom snažno udario u stomak. To je bio poslednji šut slavnog fudbalera. Plašeći se reakcije beogradske javnosti, koja je Milutinca stvarno volela, o njegovoj smrti se prilično dugo ćutalo. Obaveštenje da je umro, Ivkovićeva porodica, dobila je tek godinu dana kasnije od nemačkog Crvenog krsta.

Bio je oženjen Elom, ćerkom advokata Fridriha Popsa, imali su dve ćerke Gordanu i Mirjanu. Supruga Ela je mlada preminula od tubekuloze. Obe ćerke su preminule u drugoj dekadi 21 veka u Beogradu, a njihovi potomci danas žive u Srbiji, SAD i Švedskoj.

Fudbalski savez Srbije postavio je 1951. godine spomen-ploču na stadionu JNA, a jedna ulica pored stadiona nosi njegovo ime. Njegova bista pored stadiona Stadiona Partizana postavljena je 1970. godine, bila je visoka 70 centimetara, zajedno sa postoljem 217 centimetara i bila je delo vajara Slavoljuba Vave Stankovića. Ukradena je sa postamenta 2012. godine. Posle pisanja „Politike“ o tome, zbog velikog interesovanja „Politika“ je pokrenula akciju „Vratimo spomenik Milutincu“ u martu 2013. godine.Spomenik je postavljen u maju 2013. godine.

Klubovi
1922—1929 srbija 235(?) 1929—1934-cf real madrid 100(?)

Zanimljivosti

 * Igrao ga je jovan
 * Imao je najtragičniju sudbinu od svih fudbalera reprezentacije Jugoslavije koji su bili na SV 1930
 * Proglašen je za narodnog heroja
 * Bio je kapiten reprezentacije na SV 1930